Natten før vi skulle dra fikk jeg ikke sove.
Jeg tenkte på Chris Kanew, -
- og hvordan han sa opp, og alt det han sa.
Brad, det var herlig å jobbe for deg, og jeg har lært mye, -
- men jobben har gjort meg litt deprimert.
Jeg lærte gutten alt jeg kan. Og han var min eneste ansatte.
Og alt var nokså traurig.
Så vandret tankene til middagen.
Og Architectural Digest.
NICK PASCALES MALIBU-PALASS
Du snakket om ost. Dette er en imitert comté.
Er ikke det en du kjenner fra college?
Jeg visste at Nick var blitt rik og hadde suksess, -
- men det føltes som et slag i magen.
Det føltes som om verden gned salt i såret.
Mange studiekamerater hadde slått seg opp.
Nick Pascale var filmregissør i Hollywood.
Han levde vilt og dekadent.
Jason Hatfield eide sitt eget hedgefond. Syndig rik.
Han har tre hus og er filantrop.
Billy Werstler solgte IT-firmaet sitt da han ble 40.
Han pensjonerte seg, og lever latmannsliv på Maui.
Craig Fisher jobbet i Det Hvite Hus.
Han skrev mange bestselgere. Han er alltid på tv.
Det er dumt å måle seg mot andre, men når jeg gjør det, -
-føler jeg meg som en fiasko.
Og følelsen blir verre med tiden.
- Brad! - Unnskyld.
- Gikk det bra? - Du slo meg i ansiktet.
- Unnskyld. - Det er greit.
Jeg får ikke sove.
Hvor mye tror du huset til foreldre dine er verd?
Huset til far og mor? Jeg vet ikke.
- To millioner? To og en halv? - Jeg vet ikke.
- Har du aldri tenkt på det? - Hva har det å si?
Arver du ikke huset når de dør?
Når de dør? Jeg tror de vil la barnebarna arve alt.
- Hva mener du? - At barnebarna får alt.
Steve har tre barn. Og han er rik. Vi har bare ett. Noe så urettferdig.
Det er ikke opp til meg. De snakket om å gi alt til veldedighet også.
Virkelig? Det er absurd.
Det er smålig.
Du arbeider for en stiftelse, og syns det er absurd?
Ja. En stiftelse, og du jobber i staten. Vi trenger pengene.
Jeg blir lei meg når far og mor dør, -
-og da gir jeg faen i pengene.
Fullstendig? Det tror jeg ikke.
Hva med faren din? Du har da en arv i vente.
Han er akademiker. 200 000, kanskje.
Det bidrar til å betale studiene til Troy.
Er det derfor du er bekymret for penger?
Det går bra.
Vi finner på noe.
Vi har ikke slitt sånn for å dø på et hospits.
Nå blir det litt nifst.
Det er som om tiden snart er ute.
Som om det ikke er mer å hente. Dette var alt.
Vi har flatet ut. Det skjer ikke noe mirakel-
-som forandrer situasjonen vår.
- Vi er ikke fattige, Brad. - Jeg vet det.
- I visse kretser, jo. - Hvilke da? Blant milliardærer?
Vi har et flott liv. Sov nå.
Jeg syns du skal avklare det med foreldrene dine.
- Vi er ferdige. - Jeg elsker deg. Hold munn.
Troy?
Troy, har du stått opp?
Å, ja. Hei. Hva heter du? Jeg vet hva du heter.
- Du har ti minutter. - Jeg skal bare kle på meg.
- Gi meg et øyeblikk? - Du har en manns kropp nå.
Kan du være ikke så klein? Jeg er stressa.
- Okay. - Kan du lukke døra mi?
- Ja. - Kan du lukke døra?
- Fint. Har du med jakke? - Ja.
- Jeg tror dere vil like det. - Det tror jeg også.
På vei til flyplassen tenkte jeg på det Chris Kanew sa.
Skal du jobbe i bank?
Jeg tror jeg får gjort mye mer godt ved å tjene mye penger-
- og gi dem bort, i stedet for å sitte her og be andre om penger.
Skjønner du ...?
- Har dere info om hotellene? - Ja, på telefonen.
Sender du det videre til far din? Han har ikke peiling på reiseruten.
Han vet ikke noe. Du får ta det, skatt.
Noen ganger innser du at hele livsverket ditt er absurd.
Og at du ikke har noe igjen for det.
DET FUNDNE PARADIS
Noen karer har imperier. Hva har jeg?
Jeg bor i bakevja Sacramento-
- omgitt av middelmådighet og betahanner.
...et intervju med Terry Gross fra "Et spadestikk dypere".
Men du fortalte om vegetaren i fengselet før.
Det er et privat fengsel i Georgia, og det er kjøtt i alle retter.
Og han ville ikke spise noe, så de tvangsforet ham.
Han fortsatte å si: "Grønnsaker. Vegetar."
Det er ikke her jeg trodde jeg ville være.
Det er ikke det livet jeg hadde forestilt meg.
- Bra her? - Ja.
Ring meg hele tiden. Jeg vil vite alt. Så spennende!
Jeg elsker deg.
Det er helt ufattelig. Det er et stort øyeblikk.
Jeg er så misunnelig. Den teite konferansen.
Du har alle opplysninger om fly og hotell på telefonen.
Vær glad. Vær til stede. Jeg elsker deg.
Og ta masse bilder!
Glad i dere!
- Turistklasse er der nede. - Jeg har et sølv-bonuskort.
Dette er bare for gull-og platinakort.
Neste.
Vet du hva?
- La oss oppgradere billettene. - Hva mener du?
Vi skal se på college. Hvem vet når vi to drar på tur igjen?
- La oss fly business. - Mener du det?
Okay. Kult. Jeg har aldri fløyet på business.
Dette skal faen meg bli minneverdig.
Godt nytt. Det er to ledige plasser på business class.
- Får jeg se billettene? - Flott.
Takk.
Jeg vil betale med bonuspoeng. Jeg har en del.
Dessverre er ikke det mulig på denne avgangen.
Det koster 821 dollar per billett.
Alt i alt blir det 1642 dollar.
1600 dollar. For en et innenriksfly?
Ja. 1642. Vil du ha billettene?
Jeg... gjør det. Sett det på AmEx.
- Nei, på MasterCard. - Takk.
Nei, på AmEx.
- Beklager. - La meg kjøre det.
Ja.
Dette skjer jo bare en gang i livet.
Beklager, mr. Sloan, men vi kan ikke oppgradere billettene.
- Hvorfor ikke? - De er kjøpt med rabatt.
Den typen billetter kan vi ikke oppgradere.
Okay, ikke mot betaling heller?
Ingen sum penger får dere inn på business class. Beklager.
Noe mer?
Nei, det er ikke så farlig.
- Og hvis jeg har sølv-bonuskort? - Beklager. Neste.
- Beklager at det ikke gikk. - Det gjør ikke noe.
Det sølvkortet betyr ingenting. Det hjelper ikke det døyt.
- Så kast det. - Ja, jeg hiver det.
Skal jeg gjøre det?
Det er idiotisk.
Jeg beholder det foreløpig.
Når fløy vel Craig Fisher på økonomiklasse sist?
Sikkert ikke på flere tiår.
- Vil du ha et varmt håndkle? - Et varmt håndkle? Ja takk.
Jason Hatfield har eget fly. Han trenger aldri ta rutefly.
Nick Pascale flyr sikkert også privatfly.
Takk. Så søtt.
Det må være deilig at vannet alltid deler seg foran deg.
Ikke noe er uoppnåelig.
- Kan jeg få en sånn? - Okay.
Alt er mulig.
Det må være berusende å alltid føle seg viktig og spesiell.
Bedre enn alle andre.
Og alle opplevelsene. Eksotiske reisemål.
For dem er ikke verden en slagmark.
Den er en lekeplass.
En drøm.
Paradis, her på jord.
Kan jeg få chips? De koster syv dollar.
- Ja. - Jeg må ha kredittkortet.
Det er 45 minutter igjen. Husk å feste sikkerhetsbeltet.
Tankene vandret tilbake til college.
Da var jeg forelsket i verden, og verden forelsket i meg.
Når sluttet vi å elske hverandre?
Hvor gikk det galt?
Jeg tenkte på Melanie.
Det er helt sjukt.
Barneskolen har massakre-øvelser, for alle må jo få ha våpen.
Jeg elsker Melanies idealisme, men den lot meg ikke selge meg.
Jason Hatfield giftet seg med en pengesterk kvinne.
Hun presenterte ham for rike klienter og ga ham status.
Diane Fisher var berømt.
Hun og Craig konkurrerte, drev hverandre til suksess.
Men det skal lite til, så er Melanie tilfreds.
- Det er godt. - Virkelig?
- Mener du det? - Jeg elsker sausene dine.
Kanskje tilfredsheten hennes undergravde ambisjonene mine.
Hei, skatt. Vi er fremme. Vi er på vei til hotellet.
- Hvordan har Troy det? - Han har det fint.
Han drikker i seg Boston.
Jeg kan ikke klandre Melanie eller andre for mine valg.
Det er min skyld.
Far. Skal vi ta oss noe å spise? Jeg har ikke spist annet enn chips.
Ja, jeg er også sulten. La oss få oss litt mat.
Torsdag leier vi en bil og kjører til Amherst og Williams.
Det er hard konkurranse, Troy.
Ikke press deg selv for hardt.
Ikke heng deg for mye opp i navn. Williams, Harvard og så videre.
Det ordner seg.
- Du ender på riktig sted. - Jeg er ikke bekymret.
På din alder var jeg helt på styr om college.
Jeg ville på Yale. Jeg var besatt. Jeg viste ikke engang hvorfor.
Så kom jeg på venteliste, og kom ikke inn.
Og vet du hva?
Det ordnet seg. Jeg elsket Tufts.
Det var fantastisk. Jeg fikk gode venner.
Jeg møtte professor Bob Connor, som tok meg under sine vinger.
Det forandret hele livet. Da ville jeg redde verden.
Så drit i Yale.
Kommer du ikke inn på Tufts, så drit i Tufts.
Rådgiveren tror jeg kommer inn på Yale.
- Gjør hun? - Han gjør.
Hvorfor tror han det?
Jeg har gode karakterer, og så komposisjonene mine.
Mange vil ha elever til orkesteret.
Han er nokså sikker på at jeg kommer inn hvor som helst.
Du ser lamslått ut.
Tror han du kommer inn på Yale? Det er fantastisk.
Du har jo gode karakterer, og jeg syntes alltid du var et geni, men...
Det er kjempebra, Troy.
Men vi skal ikke besøke Yale.
- Jeg vil faktisk ikke på Yale. - Hvorfor ikke?
Jeg håper å komme inn på Harvard, for der har de en musikkprofessor.
Han heter Jerome Backaly og gjør masse kule greier.
De tilbyr kule fag.
En venn sa det var konsert onsdag kveld, -
- der hun skal spille, og at han kanskje kommer.
- Du skal på Harvard. - Kanskje.
- Vet moren din det? - Hun vet at jeg har lyst.
- Tenk at jeg ikke visste det. - Du visste at vi skulle hit.
Jeg visste vi skulle besøke skolen, ikke at du faktisk kommer inn.
- Kanskje jeg ikke gjør. - Men det ser ut til at du kan.
Ja, kanskje.
- Guttungen skal på Harvard. - Ikke nedkall uhell nå.
- Alt i orden? - Ja.
Livet er sprøtt, hva? Jeg mener...
Så stilig.
Jeg er stolt av deg.
Noen ganger kan man dette av lasset her i livet.
Vil du spille noe, kompis?
Plutselig husket jeg hva jeg hadde gjort i 17 år.
Sådd og stelt denne fantastiske skapningen.
Hvordan kunne jeg angre på det?
Hadde jeg giftet meg med en streber som Diane Fisher...
Bare pisspreik.
...hadde Troy blitt innbilsk.
- Ikke vær så ciskjønnet, far. - Ja, far. Ikke vær så cis.
Hadde jeg makt og penger, ville han blitt en bortskjemt drittunge.
- Spar litt til meg. - Ja!
- Toblerone. - Å. Takk.
Takk Gud for Sacramento.
Hva?
Sjekker du telefonen din? Kilemann!
- Husker du Kilemann? - Nei. Gi deg.
Sånn! Jeg har...
Herregud! Hold opp. Jeg mener det, Troy.
Troy!
Den natten forestilte jeg meg at Troy kom inn på Harvard.
Og lykken det ville vekke.
Hei!
Jeg kom inn!
Harvard!
Ja, skatt! Harvard!
- Ikke det verste stedet å studere. - Nei.
Her er det. Kom igjen.
- Har du en sønn eller en datter? - En sønn. Han er til samtale.
Min også.
Sønnen min er en flink musiker.
Han spiller keyboard. Han er pianist.
- Og han skriver musikk selv. - Alle tiders.
Han må ta noen avgjørelser.
- Jeg tror Harvard er aktuell. - Du tror Harvard har en sjanse?
- Hva gjør sønnen din? - Gjør? Går på high school.
Akkurat.
- Hva skjer? Er det over? - Nei, jeg tok feil av datoen.
- Jeg tok feil. Det var i går. - I går? Hva mener du?
- Jeg kløna det til. Det var i går. - Fikk du ny time?
Nei, jeg kan få en samtale hos en tidligere student i Sacramento.
Nei, du må snakke med en her. Det er de som bestemmer. Ikke?
Jeg blir med på omvisningen. Det er ikke så viktig.
- Jeg snakker med dem. - Det trenger du ikke.
Jo. Vi har ikke reist så langt for å få en samtale i Sacramento.
Unnskyld?
Jeg skulle gjerne hjulpet dere, men vi la tidsplanen for lenge siden.
- Bare få et inntrykk av gutten. - Det gjør ikke noe, far.
Han er pianist og driver frivillig arbeid. Han passer på Harvard.
En samtale hos en tidligere student er like bra.
Greit. Jeg vet hvor viktig personlige møter er.
- Vi er her. Ikke lyv for oss. - Far.
Kan dere ikke gi oss ti minutter? Han står her.
- Hva skal dere nå? - Jeg skal på møte.
Vær så snill, hold opp, far.
Hold opp. Javel, takk.
Takk. Kom nå.
Hjelper det å krangle med han på opptakskontoret?
- Det husker han ikke. - Jo!
Hvordan kan en som er smart nok for Harvard, -
- ikke huske datoen for samtalen som får ham inn på Harvard?
Kan vi gå et annet sted? De starter en omvisning.
- Og så? - Folk skal ikke se meg få kjeft.
Jeg kjefter ikke. Jeg prøver å løse et problem.
Du tror det er i boks, men dette er Harvard. De avviser genier.
Du konkurrerer mot folk fra Hong Kong og hele verden.
Du er en hvit gutt fra et villastrøk uten hjerteskjærende skjebne.
- Vi er svakest. Vi må satse fullt. - Jeg får dilla snart. Ti still.
La meg tenke.
Bli med på omvisningen, mens jeg...
- Hva skal du? - Jeg skal ringe noen.
Ikke gjør noe kleint.
Hei. Troy tok feil dag, så han fikk ingen samtale på Harvard.
Kjenner vi noen på Harvard? Jeg vil bare at de skal møte ham.
Hvem jobber på Harvard? For eksempel...
For eksempel en dekan.
Visste du at Troy vil på Harvard?
Studieveilederen tror han kan komme inn.
- Hvem kjenner vi på Harvard? - Jeg vet ikke.
- Toni Morrison! - Toni Morrison?
Kjenner du Toni Morrison? Hun er på Princeton, Melanie.
- Hva faen snakker du om? - Hvem ville jeg kjent der?
Du kjenner folk i staten. Noen må ha gått på Harvard.
Det gjelder Troys fremtid.
Underviser ikke Craig Fisher der?
Hva? Nei. Gjør han det?
Ja, det har jeg lest et sted. Han er gjesteforeleser.
- Han kjører dit fra DC. - Nei, han bor i New York nå.
Da kjører han fra New York.
Jeg er nokså sikker på at han holder forelesninger, eller noe.
- Faen. - Hva er det?
Jeg tror du har rett, nå du nevner det. Faen.
- Hva er i veien? - Jeg vil ikke ringe ham.
Hvorfor ikke?
Pokker.
- Er det så farlig? - Jeg ringer senere.
Får jeg snakke med Troy?
Jeg samler mot til å ringe Craig.
Jeg husker første gang jeg så ham på tv.
Ta imot Craig Fisher, -
- tidligere pressesekretær i Det Hvite Hus-
- og forfatter av bestselgeren "Politisk dyr".
Han var som et spøkelse jeg hadde mant frem.
Vi har tross alt en tredeling av makten her til lands, -
-så ingen demagog kan...
Det var ikke bare misunnelse. Det var ekte smerte.
Hvorfor gjorde det så vondt? Hva var galt med meg?
Jeg tenkte på sist jeg så ham
Vi var begge i New York og avtalte å møtes.
Jeg hadde nettopp startet stiftelsen, full av entusiasme.
Vi vil være en slags meglere på sosiale medier, -
- så organisasjoner i pengenød finner de som vil donere.
Jeg håpet Craig ville støtte det, -
- dra med berømte venner, kanskje til og med donere.
Men han bet ikke på.
Da jeg kom hjem spurte jeg ham direkte.
Jeg skrev og spurte om han ville sitte i styret.
Jeg skrev om den verdige saken og min respekt for Craig.
Jeg skrev at det betød mye for meg.
Han svarte aldri.
De sier politikk er showbusiness for stygge folk.
Jeg hørte aldri fra Craig siden.
Faen heller...
Du har ringt et nummer som ikke er bruk.
- Brad? - Hei, Billy.
- Hvordan går det? - Jeg kan ikke klage.
- Det går fantastisk. - Du har pensjonert deg. Kult.
- Ja, ikke sant? - Du lever drømmen.
Jeg har ikke gitt meg helt. Jeg er medeier i en bar.
Og den går så det ryker. Vi lager en kjede over hele Hawaii.
Så jeg har nok å pusle med.
Det høres jo flott ut.
Og jeg bor sammen med to lekre bikinidamer.
De er dritlekre. Og dritkule.
De lager råfine halskjeder av skall.
Jeg hjelper dem å åpne butikk.
Vi surfer, og så knuller vi, og så surfer vi.
Det er herlig.
Nei, ærlig talt... Bor du sammen med to kjærester?
Ja, du vet, åpne forhold. Men hvordan har du det?
Jeg har det bra. Jeg er i Boston med guttungen, Troy.
Vi er på collegeturen. Han skal vel gå på Harvard.
- Gjør han? Kjempeflott! - Ja. Han er en ganske smart.
- Han har hele pakka. - Genialt!
Du har vel ikke nummeret til Craig? Jeg tror han har fått nytt nummer.
Jeg sender nummeret på sms. Jeg traff ham i Nicks bryllup.
Er Nick gift? Med hvem?
Med Javier. Det var virkelig kult. En veldig vakker vielse.
- Det visste jeg ikke. - Det var et lite bryllup.
Det var en som spurte etter deg. Hvem var det igjen?
Det var en som spurte hvor det egentlig ble av deg.
Hvem var det igjen? Han sa: "Hvor er Brad?"
"Jeg husker den Brad-fyren."
Jeg har bare kjørt prosjektet mitt.
Godt å høre stemmen din.
Hunden min bæsjet nettopp, så jeg må plukke det opp.
Vel... vi snakkes, du. Fint å snakke med deg.
Og, ja... hvis du kan sms'e meg det nummeret.
Jeg gjør det nå. Stikk innom øya mi. Ses!
Ja, okay.
Jeg så for meg Billys liv i Maui-
- med to unge damer, og all den herlig sex'en.
Så tenkte jeg på Melanie og det som var igjen av vårt sexliv.
Legg igjen beskjed til ... Craig Fisher... etter pipetonen.
Hei, Craig, det er Brad Sloan. Hvordan går det?
Jeg er i Boston. Og sønnen min...
Hvis du har tid, så ring meg.
Det haster litt, så... Takk.
Den manglende invitasjonen til Nicks bryllup skremte meg.
Ikke nok med at jeg ikke levde opp til mine egne forventninger.
Andre så meg også som en fiasko.
Jeg så for meg bryllupsfesten. Alle var der.
De solte seg i hverandre.
Det var ikke vennskap som bandt dem sammen, men suksess.
Om jeg var glemt eller ekskludert gikk ut på ett.
Jeg var strøket fra listen. Jeg var ingen. Et null.
Verden hatet meg. Og det var gjensidig.
Går det bra? Du virker litt utafor.
- Nei, bare at... Det er dumt. - Hva da?
Noen gamle venner møttes uten å invitere meg.
Fordi jeg nok ikke er...
Ja, du vet... Det er nok tilfeldig.
Du mumler litt.
Jeg hadde ikke engang dratt, om de ba meg. Teite greier.
Det var leit.
- Det er tåpelig. - Høres ut som drittsekker.
Altså...
- Hallo? - Hei, det er Craig Fisher.
- Hei, Craig! Står til? - Er det noen som er død?
Hva? Nei, ingen er døde.
Du lød så rar på beskjeden. Du sa det hastet.
Nei, jeg mente ikke å... Jeg er i Cambridge med sønnen min.
Vi skal se på Harvard. Han skulle på opptakssamtale.
Men de gjorde en feil, så...
Øyeblikk. Jeg sitter på restaurant.
Jeg hørte at du underviser der...
Vet du hva? Jeg flyr faktisk til Cambridge i morgen.
- Er dere der da? - Ja. Vi reiser torsdag.
- Skal vi spise middag sammen? - Ja, alle tiders.
Og en ting til:
Troy er musiker. Et skikkelig vidunderbarn.
Det er en musikkprofessor...
Troy? Hva heter professoren?
- Hva? - Hva heter... Øyeblikk.
Hva heter musikkprofessoren du liker?
- Jerome Backaly. - Jerome Backaly.
Jerome Backaly? Okay, jeg ringer ham.
Det ville vært alle tiders. Evig takknemlig.
Helt i orden. Middag i morgen, da?
Klart. Jeg finner et sted. Ha fin innspilling.
Takk. Ha det.
- Hva skjer? Far? - Jeg ordner dette.
POLITISK DYR
- Hei, Craig. - Hei.
Jeg står i en bokhandel og ser på boka di.
Godt nytt. Jeg snakket med dekanen fra opptaksutvalget nå.
- Er det sant? - Du har flaks.
Gjett hvem du har møte med i morgen.
- Hvem? - Jerome Backaly.
Og etterpå har du samtale med dekanen fra opptaksutvalget.
- Det er ikke sant. - Sant.
- Er det alvor? - Dypt.
- Hva?! - Ja.
- Nå blir jeg nervøs. - Nei, gi deg.
- Men i morgen skulle jeg til Tufts. - Drit i Tufts.
- Ja! - Vi drar om ettermiddagen.
- Far? Du er helt konge. - Jeg bakker deg opp, ser du.
Hva syns du, Troy?
"Jeg skal på Harvard!"
Å kunne trå til for Troy gjorde meg helt yr.
Kanskje dette var den første av en lang rekke seire.
Jeg så for meg Troy som voksen. Lykkelig og rik.
Berømt, til og med.
- Vær så god. - Det er sønnen vår.
Jeg elsker dere to så høyt. Jeg skylder dere all min suksess.
- Takk. - Og vet dere hva?
- Jeg har kjøpt en øy. - Hva?!
Jeg så ham overskygge kameratene mine.
Og hvor stor fornøyelse det ville gi meg.
Plutselig mørknet tankene.
Noe så desperat å ta æren for hans seire.
De var jo bli hans.
Hver gang far ser et bilde av meg på nettet eller i et blad, -
- tror han det er min nekrolog, og at jeg er død.
- Faren din høres litt sprø ut. - Sprø? Ja, litt.
- Jeg ville nok si ... - Kanskje så sprø?
Kanskje litt mer.
Kanskje litt mer enn bare litt.
Tenk om Troy ble blærete?
Eller ville ha alt for seg selv?
Faren din trenger visst hjelp.
Tenk om Troys suksess fikk meg til å føle meg som et større null?
Tenk om jeg ble misunnelig på min egen sønn?
Tanken gjorde meg vettskremt.
Men musikere tjener jo sjelden mye penger.
Selv en musiker fra Harvard kan ende som fattig kunstner.
Kanskje han slekter på Melanie.
Godt fornøyd med fint lite.
Du vil jo bare bli musiker. Trenger du å studere da?
- Hva? - Det er et rimelig spørsmål.
"Bare musiker"?
Trenger du Harvard for å spille i et band?
- Er det ikke det du vil? - Jeg vet ikke hva jeg vil.
Begynn å tenke på det. Det er ikke billig.
Ikke tro jeg kan betale dette uten å sette meg i gjeld.
Eller uten at du må ta lån eller må ut og finne legater...
- Hva faen skjer her? - Jeg bare tenker høyt.
Jeg venter da ikke at du skal betale for alt.
Har du ikke råd?
- Du skal ikke være urolig for det. - Nei, det hører jeg.
Kanskje en av besteforeldre dine dør.
- Hei! - Hei.
- Går det bra? - Ja. Hva med deg?
- Det er min far, Brad. - Hei, far Brad. Jeg heter Ananya.
- Jaha. Venner fra Country Day? - Vi spilte i samme orkester.
Ananya er en fantastisk musiker.
- Og nå går du på Harvard. - Ja, på første året.
- Liker du det? - Ja, det er flott.
Det er kaldt, men det er fine fag, og kjempefine folk.
Klager ikke. Jeg har bestilt bord rett rundt hjørnet.
- Skal vi gå? - Ja. Vi går.
Godt å se kjente ansikter. Fint at du fikk møte med Backaly.
- Hvordan fikk du det? - Far kjenner en som underviser.
- Hvem da? - Han heter Craig Fisher.
Hva er det?
- Hva da? - Minen du satte opp.
- Gjorde jeg? - Ja, helt klart.
Bare si hva du vil. Vi er ikke nære venner.
Jeg tok kurset hans i fjor, og han var skikkelig ille.
- Skulle jeg ikke sagt det? - Joda. Hvordan da?
Han er nedlatende.
Og han er ganske sexistisk. Han tror han vet alt-
- bare fordi han er på tv og har kontakter i Det Hvite Hus.
Men hva syns du egentlig?
Etter kurset ville jeg bytte fag.
- Tar du ikke musikkvitenskap? - Nei, statsvitenskap.
- Det tok far også. - Jaså?
Kommunikasjon og statsvitenskap. På Tufts.
Hva gjør du nå?
Jeg driver en stiftelse jeg startet for noen år siden.
Vi hjelper andre stiftelser å markedsføre seg på sosiale medier.
- Finne støtte og medlemmer. - Som folkefinansiering?
Litt, ja. Vi er konsulenter. Høres vel kjedelig ut.
Nei, ikke kjedelig. Det høres fantastisk ut.
Jeg skriver faktisk oppgave om stiftelser.
- Kan vi snakke om det en gang? - Selvsagt.
Takk.
- Fortell om oppgaven. - Vil du virkelig høre om den?
Planen er ikke helt klar ennå, -
- men jeg vil skrive om historien til hvite misjonærkvinner.
Konene som dro til India og Sri Lanka for å omvende hedninger, -
- men som faktisk la grunnen til mange sosiale reformer.
Jeg husker dette.
Denne følelsen.
Jenta med all sin idealisme. Sitt engasjement.
Sitt håp.
En av kolonialismens sørgelige virkninger er...
Jeg husker disse kveldene.
Disse samtalene. Planene om å forandre verden.
Lengselen etter likesinnede.
Jeg sa at drømmejobben var en jobb i Amnesty International.
Han ble helt knust. Du er heldig som har en så kul far.
Det er min venninne Maya.
Jeg håper det er greit at jeg ba henne.
- Går du også på Harvard? - Ja.
Maya spiller fiolin i orkestret.
- Og hva spiller du? - Jeg spiller tverrfløyte.
Tverrfløyte? Jøss.
Jeg vil ikke være ambassadør for alle kinesiske studenter.
Jeg hjelper dem gjerne til rette, men... jeg er koreaner, for faen.
Og jeg kan ikke mandarin.
Venninnen Maya var like fengslende, like veltalende.
Plutselig følte jeg en dyp sorg.
Så mange kvinner jeg aldri ville elske...
Så mange liv jeg aldri ville leve.
Jeg tenkte meg at jeg rømte til et nytt liv med begge to.
Og hvordan det ville vært.
Kult, hva? Det var gøy.
- Du var jo der. - Ja.
- Tusen takk for maten. - Ja, takk.
- Troy setter pris på at dere kom. - Ja, Troy er svært takknemlig. Takk.
Vi skal treffe noen folk på The Druid. Blir dere med?
- Jaså? Hvor er det? - Rett over gaten.
Troy har mange møter i morgen. Vi bør vel sove.
- Ikke en drink engang? - Jeg kommer neppe inn.
- Å ja. Pokker. - Ja, men ha det gøy, dere.
Og vi ses i morgen kveld på konserten, hva?
Du skal jo spise med vennen din. Men jeg blir med.
Craig Fisher.
- Kos deg med det. - Ja, da.
- Okay, ha det. - Vi ses i morgen.
- Hyggelig å møte deg. - Ja, i like måte.
- God natt. - Kos dere på skolen.
Det virket litt som om du ville bli med.
Nei, jeg var bare høflig.
Troy?
Troy, er du våken?
- Jeg betaler nå, jeg. - Bare whiskyen?
- Ja. - Vær så god.
- Hei, du kom. - Ja.
Jeg lå søvnløs, så jeg ville ta en whisky.
Vi sitter borte i hjørnet. Bli med.
Nei, dere koser dere, og jeg fikk bare ikke sove.
Kom igjen. Vi morer oss ikke, vi arrangerer demonstrasjon.
Ja? Så kult. Jeg er veldig imponert av deg.
Kult at en på din alder er så bevisst, men stadig full av håp.
- Og du har de rette verdiene. - Takk.
- Det er som min egen studietid. - Hvilket råd vil du gi meg?
- Råd? - Ja.
Hvis du kunne gi deg selv som ung et råd, hva ville det vært?
- Seriøst? - Ja, helt ærlig. Få høre.
Helt ærlig, så ville jeg nok sagt: "Glem de stiftelsene, Brad."
- "Bare tjen masse penger." - Det mener du ikke.
Jo. Hvis du vil endre verden og få respekt, så bli Bill Gates.
Tjen masse penger, så kan du gjøre hva du vil med dem.
- Er det det du ville sagt? - Ja.
Når jeg forteller folk, hva jeg gjør, -
- later de som om de beundrer meg og er interessert i tre minutter, -
- og etter det er jeg usynlig. De beundrer meg ikke.
Og så er de redd jeg vil be om bidrag.
Og det gjør jeg jo som regel.
Hva? Høres jeg ut som om jeg er lei alt?
Engang var jeg like idealistisk som deg og vennene dine.
Jeg merket at jeg mistet henne.
Jeg mistet respekten hennes.
Og jeg ville ha den igjen.
Jeg tenkte at hvis jeg oppsummerte livet mitt, -
-så ville hun forstå meg.
Hun ville se meg som en som kjempet for det gode, og tapte.
Da jeg tok journalistikk, ville alle bli Woodward og Bernstein.
- Du vet hvem de er? - Ja.
Jeg fortalte om tabbene.
Mine år som journalist, da avisene begynte å gå inn.
Forsøket på å lage nettmagasin i San Francisco, -
- når ingen leser lange tekster mer.
At jeg fikk noen priser, men at magasinet gikk konkurs.
Vi vant en Peabody, ikke at det betyr noe.
Jeg fortalte om studiekameratene mine, -
- som hadde solgt seg og var blitt rike.
At jeg ikke var med på festene deres, -
- selv om jeg hadde vært kjernen i vennekretsen.
Kanskje jeg var en fiasko i deres øyne, men jeg hadde integritet.
Så er det folk som Craig Fisher, som ikke eier moral.
Han klenger seg på alle populistiske slagord-
- som får ham til å virke interessant. Han har skjermtekke.
Jeg fortalte henne om stiftelsen.
Selv om den var i krise nå syntes jeg at jeg gjorde noe godt.
Kanskje hvis jeg var nærmere de jeg hjelper, -
- ville jeg være litt mindre... avskåret eller...
- Hva er det blikket? - Hva da?
- Hva tenker du? - Hva jeg tenker?
Ja, få høre.
For å være ærlig så tenker jeg at du er veldig heldig.
Du er 50 år gammel, og du tror fortsatt verden er til for deg.
Jeg er 47.
Kjenner du overhode fattige mennesker?
Ja da.
Når jeg besøker mors familie i Delhi, -
- ser jeg mange som lever på to dollar dagen.
De klager ikke over å ikke bli oversett på middager.
De er glade hvis de får middag.
Det er ikke de jeg konkurrerer mot.
Du konkurrerer mot de som rager opp i ditt eget liv.
- Hvorfor konkurrere, da? - Fordi verden er sånn.
At du konkurrerer mot venner, det er kolonialismens historie.
Og undertrykkelsen av kvinner. Og det at naturen er herpa.
Gi deg. Jeg er ikke en del av problemet.
Jeg arbeider for en stiftelse, for faen.
Fra mitt ståsted er det en privilegert hvit manns problemer.
Javel...
Kanskje jeg virker som en klisjé for deg, men dette er mitt liv.
Ikke be meg ha vondt av deg. Du har det helt fint.
Tro meg. Æresord.
Du har nok.
I like måte. Vi ses.
Far? Far?
Far, vi må dra. Jeg skal på møte.
- Jeg er fyllesjuk. - Du drakk bare ett glass vin.
Jeg fikk ikke Ananya og det hun sa ut av tankene.
Eller hennes forakt for meg.
Hun levde sikkert heller ikke opp til sine egne idealer.
Pisang... og daiquiri.
En smak av luksuslivet, og hun ville glemt massenes lidelser.
Jeg visste jeg bare prøvde å trøste meg selv.
Ananya hadde hjertet på rette sted.
Hun minte meg om Melanie.
Pokker. Melanie.
Hei, det er Melanie. Legg igjen beskjed.
Hei, skatt. Turen går bra. Troy er på møte hos en musikkprofessor.
Og etterpå skal han snakke med dekanen fra opptaksutvalget.
Troy kommer ut nå. Jeg ringer senere.
Jeg skal spise middag med Craig Fisher i kveld.
Det gleder jeg meg til, som du kan tenke deg.
Jeg elsker deg, skatt. Ha det.
Hei. Hvordan gikk det?
Fint. Han hørte noen av stykkene mine. Jeg tror han likte dem.
Fantastisk, Troy. Sånn, ja.
Kontakter og talent. Jeg legger opp, og du scorer.
Flott.
- Hva er i veien? - Ikke noe.
Du virker litt... Du burde være glad. Du burde være på tuppa.
Han var bare ikke sånn som jeg ventet.
Hvordan da?
Det var rart, for...
Jeg ser opp til ham, men han strevde for å imponere meg.
Han skrøt mye. Han tenkte mye forretning.
Han fortalte hvordan jeg skulle tjene penger på musikk.
Jeg trodde han var kulere.
Ikke vær så dømmende.
Du har levd i en boble.
Ikke døm folk ute i virkeligheten før du har prøvd selv.
Du spurte meg, og jeg svarte at han ikke var den jeg ventet.
Du sa han ikke var kul, men det som er kult for en 17-årig hipster, -
- er ikke nødvendigvis kult for resten av verden.
Snakk med meg om 30 år, og så kan du si hvem som er kul.
Far, du er faen meg sprø.
Jeg skal på samtale. Må du mase sånn akkurat nå?
Troy...
Ja, du har rett. Unnskyld. Jeg elsker deg. Du er fantastisk.
Det vet du at jeg syns, hva? Du kommer til å skli rett inn.
Vær så snill. Jeg skal må klare tankene. Vi ses senere.
Troy. Jeg er stolt av deg.
Blir du med meg?
Er det datteren din? Skal hun til samtale nå?
- Ja. - Håper det går bra, da.
Min sønn skal treffe dekanen, så han har vært litt nervøs.
- Lykke til. - Takk.
- Hallo? - Hei, det er Jason Hatfield.
Hei, Jason. Vent litt. Lenge siden. Hva skjer?
- Kontoret sa du hadde ringt. - Å, ja.
Jeg ville ha tak i Craigs nummer, men jeg fikk det av Billy.
Fint. Men jeg...
Jeg hører dere var samlet i LA. Var det gøy?
Jeg har ikke tid til å snakke nå. Det passer dårlig.
Okay...
Ikke for å være uhøflig, men kundene jager meg, -
- og jeg venter på svar på noen prøver på sykehuset-
- og jeg må rekke et fly, ellers ryker et viktig rettsmøte.
Skjønner. I det minste vet du at flyet venter på deg.
- Jeg er ikke helt med. - Du har jo et eget fly.
- Privatfly? Er du spydig? - Hva? Nei, jeg mener det.
- Jeg har ikke noe privatfly. - Jeg trodde du sa det.
Hva? Nei.
I San Francisco. Du sa du var ombord på...
- Firmaet mitt chartret et fly. - Det må jeg ha misforstått.
De sa nettopp at datteren min har skoliose. Hun er tre år!
Hva? Å nei ...!
Jason, jeg...
Hva betyr det?
Jeg vet ikke, bare at hun blir operert i morgen.
Og hun er så liten.
Herregud.
Jeg er helt knust.
Vi skal snakke med legene nå. Jeg må legge på.
Vær så snill å si hvordan det går, og hils familien.
Og jeg er lei for det.
- Spør du ikke hvordan det gikk? - Hva?
- Samtalen. - Selvsagt. Hvordan gikk det?
Det gikk veldig bra.
Jerome Backaly hadde ringt og sagt jeg hadde talent.
Er det sant? Det var jo fantastisk!
- Er du glad? - Ja.
Vi tar ham.
Til Tufts University.
- Kan jeg stå over omvisningen? - Ja.
Jeg vil hilse på en av mine gamle professorer.
- Jeg har vel fortalt om ham. - Helt greit.
Det er der.
Hei. Jeg har studert hos professor Connor og ville hilse på ham.
- Er han ...? - Du er litt for sent ute.
- Gikk han nettopp? - Nei.
Han døde dessverre... For et par uker siden.
Er han død? Navnet står i katalogen ennå.
Ja, vi må få rettet den. Jeg har nettopp fått kontoret.
- Hvordan døde han? - Han fikk slag.
Han kom seg aldri.
- Så trist. - Ja.
Han var en flott lærer.
Han var en snill mann.
- Vel... Ha det bra, da. - Takk. I like måte.
- Hallo? - Hei. Jeg ser du har ringt.
- Er alt i orden? - Ja, alt er fint.
Mel, det er bare...
Er det ikke utrolig at vi har laget denne gutten, -
- og nå er han... en helt utrolig kar?
- Jeg skulle ønske du var her. - Jeg også.
Vi skal inn til konferansen, så jeg må nok gå.
Jeg elsker deg. Jeg ringer i kveld.
Ja, okay. Jeg elsker deg også.
Tufts er et bra sted. Jeg ville nok trivdes der. Du har jo gått der.
Takk for denne turen, far, og alt.
- Jeg har da ikke gjort noe. - Du ringte alle de folkene.
Og nå skal du spise middag med ham du avskyr.
Jeg avskyr ham ikke. Jeg liker ham.
Du sa du avskydde den kødden.
Han er en fin fyr, en gammel venn. Jeg gleder meg til å se ham.
Gamle venner er viktige.
Jeg stikker. Synd med konserten, men kos deg i kveld.
Vi ses.
Hei. Jeg har bord til to personer klokken syv, navnet er Sloan.
Bli med meg.
Ja. Du kom først.
Du har vel ikke et annet bord? Det bråker litt her.
Alle bord er reservert i kveld.
- Hva med det der? - Det er dessverre ikke ledig.
Det ser sånn ut.
Ja. Det er det ikke.
- Hei, kompis. - Hei!
Så godt du ser ut.
- Jeg gråner. - Ikke så mye som meg.
Vi feilet her i livet.
Vi klarte ikke å forbli unge.
Ta ølen din. Vi tar et annet bord.
- Så bordet var ledig likevel. - Ja. Velbekomme.
Tusen takk for at du kom. Så fint å ha deg som gjest.
- Kan jeg få en Jack og Cola? - Selvsagt.
Jeg henter den selv.
- Du må være stamkunde. - Jeg har aldri vært her før.
- Men det sies at det er bra. - Dere lød som bestevenner.
Fordi hun gjenkjenner deg? Det må være deilig.
Men du ...! Hvor lenge er det siden sist?
- Det må være over ti år siden. - Ja.
- Godt å se deg. Virkelig godt. - Godt å se deg også.
- Velkommen til Boston. - Takk.
- Hvor bor dere? - Oak Tree Execustay.
Aldri hørt at noen har bodd der. Er det bra?
Ja, ikke verst.
Takk for hjelpen med professoren og dekanen.
Du gjorde meg en enorm tjeneste. Møtene til Troy gikk veldig bra.
- Tenk, han skal på college alt. - Ikke til å fatte.
Det skal vel jentene mine også.
De er bare 12 år, men i full sving med søknadene.
- Mye mer pågående enn oss. - Troy takler det der så bra.
- Går han på medisin? - Nei.
- Takk. - Bare hyggelig.
- Går det bra med Melanie? - Ja, veldig bra.
Hun trives i jobben. Hun har alltid vært så glad.
Diane har nettopp solgt en artikkel til HBO. Den blir en serie.
Stilig. Jøss.
Jeg var på Tufts i dag. Bob Connor er død.
- Visste du det? - Jeg holdt tale i begravelsen.
Vi holdt jo kontakt. Han ba meg gjesteforelese av og til.
Det var da smigrende.
Jeg prøver helst å sno meg unna, men han var sånn en bra kar.
Ja. Han var nok det nærmeste jeg kom en mentor.
Ja, du var jo yndlingen hans, i gamle dager.
Jeg skulle gjerne vært i begravelsen. Visst om den.
Hadde jeg sett deg i bryllupet til Nick, hadde jeg sagt fra.
Jeg visste ikke om bryllupet heller.
Du gikk ikke glipp av noe. Nick er jo en herlig fyr, -
- men jo høyere han kommer, jo mer homsete blir han.
Han har blitt den skrulla.
Hårløse fyrer flyr rundt i huset hans og har seg.
Jeg så huset i Architectural Digest.
Det ser ut som en kulisse fra en sci fi-homsepornofilm.
Jeg snakket med Jason i dag.
- Hvordan har han det? - Han hørtes stressa ut.
Datteren var syk. Noe med ryggraden.
Så kjipt. Hvem av dem? Han har jo fire barn.
Jeg fornærmet ham visst. Jeg trodde han eide et jetfly.
Kanskje jeg var litt flåsete.
Han ble sur fordi jeg anklaget ham for å eie et fly.
- Han har et fly. - Nei.
- Firmaet hans leaser et til ham. - Ja, hans firma. Hans fly.
- Er du sikker? - Leste du ikke om ham i Times?
Han blir saksøkt. Han tapte en formue på det.
Masse mektige folk. Han har panikk.
Gud, det...
Ikke rart han var litt nærtakende.
Ja, jeg trodde... Der trådte jeg nok feil.
Jason er en av samfunnets støtter. Han er familiefar.
Han er en bra kar.
Og en jævla svindler.
- Å? - En tyv.
- Han risikerer fengsel. - Gi deg!
Du blir ikke så rik av å være speidergutt.
Han må nok rømme, som Billy.
Ja, Billy... Han lever virkelig livet, hva?
- To kjærester. - Men ikke ring etter fem.
- Hvorfor ikke? - Han er alkis.
Er han?
Og... og...
- Det er ikke sant! - Ikke vær så blåøyd.
Da jeg snakket med ham lød han helt okay.
- Han gikk morgentur med hunden. - Han var nok på ei kule ennå.
Men til hans forsvar må jeg si: han har mye fritid.
- Da får du fort uvaner. - Ingen forteller meg noe.
Sånn går det når du stikker av og flytter til Sacramento.
- Jeg stakk ikke av. - Hvorfor dro du til Sacramento?
Fordi Melanie fikk jobb der. Og jeg kan jobbe hvor som helst.
Ja ...! Du har jo ditt lille... prosjekt.
Det er så kult, det du gjør.
- Takk. - Fine greier.
Jeg er lei for jeg ikke fikk svart.
- Det er i orden. - Jeg ble bombardert da.
Forespørsler hver dag: Foredrag, forord til bøker, -
- og flere ba meg om å sitte i et styre.
Døgnet hadde ikke nok timer. Du bare må sette strek et sted.
Selv om det lyder hardt. Man må lære å si nei.
I går ble jeg bedt om å snakke ved Aspen Ideas Festival.
Det sier jeg ja til. Spennende folk. Velkuratert.
Craig?
Du skal bare vite...
Jeg er stolt av deg. Det er jeg.
Du må være under stort press med så mange jern i ilden.
- Men sett utenfra... - Det er gøy, ikke stressende.
Jeg er glad på dine vegne.
For å være helt ærlig, de første gangene jeg så deg på tv, -
- gikk det litt innpå meg. Vi to har jo alltid konkurrert litt.
Men jeg liker livet mitt. Du gjør det du liker. Alt går som det skal.
- Jeg har aldri konkurrert med deg. - Du... det mener du ikke?
Jo, på skolen, kanskje et sekund.
Jeg har ikke sett på deg sånn på årevis.
Har du ikke sett på meg som konkurrent?
Hva mener du?
- Hvorfor konkurrere med deg? - Å, kutt ut.
Jeg prøver å være ærlig her.
Vet du... Vet du overhode hva jeg gjør?
Jeg hjelper faktisk folk. Jeg forstår bare ikke...
Hvorfor behandler du meg sånn?
- Hvordan da? - Hva er jeg for deg?
Unnskyld, mr. Fisher... Jeg heter Mark. Hei.
Jeg er kjempestor fan.
Jeg elsker bøkene dine, og alt. Får jeg ta et bilde?
Moren min døde. Du sa ikke noe.
Du følger meg på Facebook. Jeg vet ikke...
- Unnskyld, avbrøt jeg noe? - Nei da. Bare ta det.
Takk!
Er du min venn?
Er du? Jeg vet ikke. Hva er vi to egentlig?
All tompraten...
Akkurat nå har jeg det som om...
Jeg vet hva jeg føler, og det er ikke...
Jeg er virkelig forvirret nå. Hva skjer?
Takk for hjelpen til min sønn. Men jeg kan ikke, unnskyld...
Jeg klarer ikke dette. Hva dette enn er.
Unnskyld?
- Billetten. - Takk.
Unnskyld?
- Far. - Hei.
- Hva med middagen? - Jeg vil heller være her med deg.
- Jentene fra i går kveld. - Ja.
De er så gode.
Jeg ble overveldet av følelser.
Å bruke så mye tid på å blåse meg opp og knuge meg ned...
Jeg bare satt der og lyttet...
...og kjente på livet jeg hadde i meg.
Musikken var nydelig.
Jentene var nydelige.
Jeg kunne elske dem uten å måtte eie dem.
Som jeg kunne elske verden uten å måtte eie den.
Jeg elsket fortsatt verden.
- Far? - Det går bra. Helt fint.
Vil du ha en? Ikke?
Ananya sa dere møttes i går kveld.
Ja, jeg fikk ikke sove.
Vi bare tok en drink.
Far, holder du på å få nervesammenbrudd?
Nei.
Nei, det er bare...
Noen ganger blir jeg...
...i tvil.
Jeg er redd for at folk syns at jeg er... en fiasko.
Og så går det over.
Da vi gikk rundt i dag, og du gjorde meg flau, tenkte jeg:
"Dette vil alle andre huske, så jeg er stemplet for livet."
Men de husker det ikke, for alle bare tenker på seg selv.
Ingen bryr seg.
Den eneste som tenker på deg, er jeg.
Faktisk bør du bare bry deg om hva jeg syns om deg.
Jaså? Hva syns du, da?
Jeg elsker deg.
Takk.
Sønnen min.
Han er her.
Vi får mange år til sammen.
Jeg prøvde å se for meg fremtiden.
I tankene gjentok jeg hele tiden:
Vi lever ennå.
Jeg lever ennå.
Oversettelse: Tron Furu Scandinavian Text Service 2017